Praha - Vídeň a zpět (1/2) | 06.12.2003, volná tvorba - Trs Michal , Cestopisy |
Ujetá vzdálenost: | 97,5 km |
Profil cesty: |
![]() |
Z krásného snu nás probudil v 7:00 h. budík, který jsme hbitě zamáčkli
a spali dál, ale po chvíli nám to došlo, vždyř dnes odjíždíme do Vídně.
Rychle jsme vyskočili, nasnídali, natáhli na sebe profesionální
oblečení na kolo, no přeci nejsme žádný žabaři, jedem už do Vídně. A
kolem osmé hodiny (skoro až v devět) jsme vyrazili směr Hostivař ještě
za doprovodu táty, no přeci musíme mít sebou bodygarda, co kdyby se nám
něco stalo hned na začátku cesty. Plní elánu a s úsměvem jsme se vydali
na cestu. Bohužel ani jsme nevyjeli z Prahy a už jsme zjistili, že jsme
se ztratili, ještě že jsme měli sebou tu mapu Prahy, ale stejně nám to
moc nepomohlo a tak jsme vyrazili podle slunička, směr jsme měli
dobrý,ale cesta byla špatná. Jeli jsme po červené turistické, takže pro
naše kola, to byla výzva si užít trochu kořenů a skoček. Ale brašny to
trochu bojkotovali, takže když jsme se dostali do Průhonic byli jsme
pěkně vydrkotaný a o zadku ani nemluvím a to nás ještě čekal kus cesty.
Napili jsme se, nabrali síly, zamávali tařkovi a vyrazili směr Týnec
nad Sázavou, to bylo kopečků, ale zas z kopečků a tak jsme dojeli až do
Neveklova. Další zastávkou měla být Kosova Hora, kde byl náš cíl
hospůdka s oroseným pivkem, tak nás ta představa hnala kupředu, že jsme
najednou seděli u pivka a ještě měli před sebou utopence, tak přeci
správný sportovec musí někde nabrat energii, ne. Vůbec se nám nechtělo
od pivka, ale čas utíkal a my stále nevěděli, kde dnes budeme spát.
Kemp na mapě v blízkosti žádný a tak jsme si řekli, že dojedeme do
města Sedlec-Prčice a tam někde ve volné přírodě se zabydlíme mezi
zvířátky. A tak se i stalo, dojeli jsme tam, bylo zrovna posvícení,
takže lidí moc, muzika hrála a my uřícení. Hned jsme byli středem
pozornosti. Rychle jsme ujížděli až jsme dojeli na malou loučku, kde
jsme se hned usadili a vybalili jídlo. Pěkně nacpaný instantní polévkou
jsme vyrazili se umýt do potůčku, který tekl nedaleko, to bylo
osvěžující, ta ledová voda a čistá, tedy než jsme tam vlezli my.
Osvěženi jsme si zalezli do spacáků a poslouchali v dáli muziku, která
byla slyšet z města.
|
Ujetá vzdálenost: | 94,3 km |
Profil cesty: | ![]() |
Ráno nás probudil zvídavý traktoriska, který se divil,
kdo mu to přebývá na louce, ale naštěstí usoudil, že jsme neškodní a
tak pokračoval v cestě dál. Noc byla zbytečně moc chladná, proč jsme
sakra vyházeli ty nedůležité tlusté ponožky, no teď už se pro ně vracet
nebudeme. Skočili jsme na kolo a hned jsme se zahřáli jízdou do
pořádného kopce, ale odměna za to stála, nejen ten krásný sjezd do
Borotína, ale i ta snídaně, na které jsme opravdu nešetřili. S plnými
žaludky jsme se vydali na cestu do Tábora, kde jsme nakoupili a hned
také ztratili značení naši trasy číslo 11. Po chvíli hledání, jsme se
zas našli, ale nakonec jsme se rozhodli, že po ní nepojedeme, ale
rovnou si to zkrátíme do Sezimova Ústí a pak se na ni opět napojíme.
Cesta byla krásná podél řeky až do Sezimova Ústí, ale tam jsme trochu
zabloudili a nevěděli kudy a tak jsme to vzali rovnou po hlavní do
Plané nad Lužnicí. A z Plané jsme už frčeli opět po cyklotrase. V
Červené Lhotě nás čekalo překvapení od Franty, který tam byl na
dovolené týden před námi. Vše bylo připraveno, mělo to být schované na
první příjezdové cykloceduli. Zvědavě jsme tam dojeli a byla tam KPZ
/krabička poslední záchrany/. FRANTO DĚKUJEME,moc nás to potěšilo a
šitíčko jsme sebou opravdu neměli. Sebrali jsme KPZ a vyrazili k zámku,
který byl bohužel zavřen zrovna v pondělí a tak nám nezbývalo nic
jiného než pokračovat v cestě až do Jindřichova Hradce, kde jsme měli
vyhlídnutý kemp, ale bohužel, když jsme dorazili na místo kemp nikde,
jen chatová osada. A jelikož jsme byli hodně natěšený na sprchu a pak
na procházku městem, rozhodli jsme se, že se jen tak nevzdáme. A tak
jsme vzali telefonní seznam a našli jsme turistickou ubytovnu, zavolali
tam, místa byla volná a tak jsme se šli zabydlet, osprchnout a vyrazit
do města na jídlo. Když jsme přišli asi kolem jedenácté, bacili jsme do
postele a spali.
|
Ujetá vzdálenost: | 107,5 km |
Profil cesty: | ![]() |
Tentokrát jsme teplé ponožky nepotřebovali, ale ráno
bylo děsivé, zrovna vyměňovali okna vedle v pokoji a to byl rachot. A
tak jsme velmi rychle zabalili a vyrazili k obchodu na snídu. Pak jsme
vyjeli směrem na Novou Bystřici, to byla krásná cesta lesíkem. Při
cestě jsme se byli kouknout na zříceninu Landštejn, kde jsme byli
svědky lesního požáru. Dojeli jsme do Slavonic a tam si dali pivko a
opět tradičně utopence. Bylo to moc pěkné město. Měli jsme už vytčený
cíl dnešního dne a to byl kemp u Vranovské přehrady a jelikož jsme měli
před sebou ještě pořádný kus cesty, museli jsme se utrhnout od pivka a
jet. Cesta utíkala a my už byli u Vranovské přehrady, kde se před námi
rozprostíral kemp a tak jsme zamířili přímo k němu a hned do vody, jé
naše první koupání. Pak jsme si uvařili véču, zašli na pivko a šup do
stanu.
|
Ujetá vzdálenost: | 74,8 km |
Profil cesty: | ![]() |
Probudil nás krásný sluneční den a s ním další šlapání.
Od vody se nám moc nechtělo, ale nakonec jsme se dali na cestu po pěkné
lesní cestě, která vedla Národním parkem Podyjí. Jeli jsme pěkně z
kopečka k Dyji, ale museli jsme to objet po turistické stezce, protože
most byl zničen loňskou povodní. Přijeli jsme k Dyji, přes kterou vedl
lanový most, který byl pro 3 osoby,takže my dva a naše brašny byli
akorát. Opět jsme se napojili na naši trasu a jeli směr Hevlín. To byl
hraniční přechod, u něhož jsme byli rozhodnuti přespat. Cestou jsme
projížděli krásné moravské vesnice a v jedné jsme se zastavili ještě
naposledy na českém pivu a k němu jsme zdlábli utopence a aby toho
nebylo málo dali jsme do druhé nohy ještě nakládaného hermelína, to
byla dobrota. A tak jsme s nacpanými žaludky zas vyrazili. Další naše
zastávka byla vesnice Sloup, ve které byl krásný obrovský mlýn, ale
bohužel poslední prohlídka nám utekla o pár minut. Den jsme zakončili
hledáním toho nejlepšího místečka na spaní, tak nás to vyčerpalo, že
nám bylo nakonec úplně jedno, kde budeme spát. Spaní na louce bylo fajn
i pár divočáků se na nás přišlo v noci kouknout.
|
Ujetá vzdálenost: | 71,7 km |
Ráno jsme se probudili s vyjetými kolejemi na zádech
vymačkané z té cesty, na které jsme si postavili stan, možná to nebyl
nejlepší nápad. Plný nadšení, že dnes už dorazíme snad k Vídni, jsme se
rozjeli k hranicím. Jupí, tak už jsme v zahraničí, v Rakousku, jásali
jsme a úplně jsme zapomněli sledovat cestu. Když jsme se zorientovali
po chvíli, vyrazili jsme správnou cestou směr Vídeň. Foukal nepříjemný
vítr, takže jsme vydali hodně síly i když jsme jeli z kopce. A proto
jsme načerpali síly v místní hospodě u citronového pivka. No české pivo
to nebylo, ale na žízeň dobré. Plný sil jsme vyrazili opět na cestu.
Měli jsme už vybraný kemp poblíž Vídně ve městě Klosterneuburg, který
byl na druhé straně Dunaje. Když jsme dorazili k Dunaji, jeli jsme
stále po stejné straně řeky, s tím že se přebrodíme až na dalším mostě.
Cesta byla krásná podél Dunaje, ale v tom nás zastihla bouřka. Ze
začátku byl déšť velmi příjemný, tak aspoň jsme se nemuseli už večer
mýt. Ale z příjemného deštíku se stalo malé krupobití, které nás
zastihlo zrovna na přívozu, protože jsme pak zjistili, že v dáli žádný
most není a tak jsme se museli nějak dostat na druhou stranu ke kempu.
Na přivozu, jsme neměli kam utéci před deštěm a tak jsme se schovali za
auto, naštěstí hodný pan přívozník si nás vzal dovnitř do budky, když
po chvíli zjistil, že jsme cizinci, hned na nás začal mluvit asi
maďarsky, s tím že je to naše rodná řeč. Po chvilce zklamáni zjistil,
že mu ani tak nerozumíme a tak tím naše konverzace raději skončila.
Konečně jsme byli na druhém břehu a vyrazili celý mokrý do kempu. Byl
to velmi pěkný a zařízený kemp, kuchyň, prádelna atd. Postavili jsme si
stan u živého plotu, který nám později sloužil jako prádelní šňůra,
opravdu bylo vidět, že nejsme zdejší a že jsme zdaleka o tom svědčili
naše smrdící ponožky rozvěšené kolem stanu. Strávili jsme v kempu dvě
noci. A teď když tak přemýšlím, je fakt, že příští den ty stany kolem
nás nějak vymizeli, to asi ty ponožky. Vykoupali jsme se, vyprali a
vyrazili na procházku do městečka, nakoupili jsme cestou něco k pití,
nejlepší úlovek bylo pivo, o kterém jsme až později u stanu zjistili,
že se nedá pít, protože je nealkoholické a to my sportovci do sebe
nemůžeme ládovat. Večer jsme zjistili, že náš tachometr nějak nezvládl
bouřku a přestal fungovat. Ani po důkladné domluvě šroubovákem, nevydal
ani hlásku. A tak jsem šli spát.
|